Відгук на «Бекрумс. Залаштунки»

Вчора сходив на «Бекрумс. Залаштунки» і вийшов у пустий паркінг найбільшого ТРЦ Києва зі змішаними враженнями.

Перш за все, я не палкий шанувальник інтернет-легент, як SCP чи той таки Backrooms, але ці легенди так чи інакши доходять майже до будь-якого кристувача мережі, і я не став вийнятком.

У загальному фільм розповідає історію невдахи Кларка, що тримає меблевий магазин, та змушений у ньому жити через конфлікт з дружитою, і його психологиню, яка попри безрезультатність сеансів продовжує роботу з невдахою Капітаном Кларком.

Кларк з'ясовує, що весь цей час у підвалі його магазину була непримітна щілина до Залаштунків — абсолютно інакший ірраціональний простір зі стерильним освітленням, дзижчанням ламп, моторошно спокійними жовтими стінами, у розташуванні яких немає ніякої логіки та випадковими предметами, що зібрані докупи а іноді навіть «находять одне на одне». Проте досить швидко нам дають зрозуміти що у Залаштунках є Щось. Цього буде досить, щоб розібрати основні нюанси, які мене цікавлять і не заспойлерититвесь фільм. Адже фільм не про Бекрумс, чи скоріше не тільки про нього.

Я цікавився фондом SCP і якщо напочатках аномалії торгового автомата, Ікеї чи навіть сором'язливого чоловіка мені здавались моторошними і дивними, то чим далі я читав/дивився, тим більш... вульгарними мені здавались істоти. Аномалії переставали бути дивними, натомість ставали просто фізично небезпечними — вимірювалися в убитих агентах рівня «Д» і не більше. У якийсь момент я зловив себе на думці, що дивлюсь відео про невизнаного Ґоджілу. Ніби протсо монстри чи жахастики, але без цього ірраціонального шарму, який і викликає жах «незнайомого знайомого» за принципами маестро літературних горрорів Томаса Ліготті.

Свіжим подихом для мене став Бекрумс, легенда якого будувалась на принципі лімінальних, тобто межових чи перехідних, просторів. Це природньо викликає у людській психіці тривогу і дискомфорт через характер реакції нашого мозку на будь-які зміни. Це елегантно і просто: нескінченні спокійні коридори. Басейновий комплекс із нерухомою водою, безкрайнє колоскове поле, термінал аеропорту чи той таки паркінг під ТРЦ.

Для того, щоб додати лімінальному простору моторошності достатньо просто зробити його трохи неправильним. Поставити стільчик посеред коридору. Зробити дверний прохід, що веде внікуди, кімнату з трьома стінами і нахиленою стелею чи колону, яка не торкається цієї стелі. Вкотре скористаюсь словом «ірраціонально». Таким чином людина спочатку відчуває дискомфорт від зміни оточення, і мозок одразу намагається знайти логіку у новому оточенні, але не знаходить, бо її у Бекрумс немає. Ба більше, коли мозок не може раціоналізувати простір, ми автоматично передбачаємо чиюсь присутність, хто міг би вносити зміни в оточення. Але у Бекрумс нікого немає, і ця самотність є константою простору.

Що ж до фільму, то для пересічного глядача така елегантність нецікава. Тож автори були змушені додати туди істот (які і без того почали з'являтись у похідних рівнях Бекрумс), що лякали б героїв, і загрожували б їм. Із цього моменту для мене фільм утратив шарм VHS-горору категорії Б, і став типовим жахастиком у немипових декораціях.

Але якщо виключити з теми фільму сам Бекрумс і перевести фокус на те, що у залаштунках Бекрумса, сюжет набуває значно більшого сенсу і претендує на продовження. Тож чи варто його дивитись? Я б рекомендував, але без завищених очікувань чи ревності до канону.